Робърт Хауърд
Там, където се крие Черния

Превод от английски: [Неизвестен], —

chitanka.info

Конан тръгна през южните пасбища на черните кралства. Тук беше известен отдавна и Амра Лъвът нямаше проблеми да стигне крайбрежието, където преди време бе вилнял с красивата Белит. Но Белит сега беше само един спомен по Черния бряг. В крайна сметка Конан напусна тези места, нетърпеливо стискал меча си в ръка, на кораб, който принадлежеше на пиратите от островите Барача, намиращи се в близост до бреговете на Зингара. Самите пирати също бяха чували за Конан и за тях неговия меч и опита му бяха добре дошли. Така, в средата на тридесетте си години, той се присъедини към пиратите Барача, с които прекара доста дълго. За привикналия на стегнатата дисциплина в армиите на хайборейските крале Конан, организацията на бандите Барача му се стори толкова разпусната, че той не успя да види шансове да им стане водач с всички изгоди от това. Измъквайки се на косъм по време на една неприятна ситуация край Тортейж, той реши, че като алтернатива на прерязаното гърло трябва да опита да преплава Западния океан. Така и постъпи с абсолютна увереност и голямо желание.

На запад, в неизвестността,

изчезваха платна откакто има го света.

И прочети, ако посмееш, което Скелос ни остави

написано с ръцете на мъртвец в копринени ръкави,

и пак тръгни, когато буря кораба обгърне,

но знай, че този кораб няма да се върне!

1

Санча, родом от Кордава, се прозя изтънчено, изпъна тяло с наслаждение и се нагласи още по-удобно на обшитата с хермелин копринена постелка върху малката палуба на кърмата на въоръжения търговски кораб. Тя лениво осъзнаваше, че екипажът разположил се по носа и средата, я наблюдава с изгарящ интерес, така както беше наясно, че късата копринена рокля почти не скрива пищните й форми от жадните им очи. Но тя се усмихна предизвикателно и се приготви да изтръгне още няколко намигвания от тях, преди слънцето, чийто златен диск изплуваше над морето, да блесне в очите й.

В този момент дочу някакъв шум и той не бе от скърцането на гредите, триенето на въжетата или плискането на вълните. Тя се изправи в седнало положение, с поглед прикован към перилата, през които за нейно изумление се изкачваше с труд една фигура, от която се стичаше вода. Тъмните й очи се разтвориха широко, а червените й устни образуваха „О“ от изненада. Пришълецът й беше непознат. Струи вода се стичаха от могъщите му рамене по силните ръце. Единственото му облекло — алено червени панталони — бе подгизнало, така както и широкия му пояс със златна катарама, на който висеше меч в ножница. Застанал изправен покрай перилата, той приличаше на огромна бронзова статуя на фона на изгряващото слънце. Той прекара пръсти през мократа си черна коса и в сините му очи, приковани върху момичето, светна огън.

— Кой си ти? — осведоми се тя. — Откъде идваш?

Той направи жест към морето, с който обхвана една четвърт от посоките на компаса, но очите му не се отклониха.

— Да не си морски дух, излязъл от морето? — попита тя, смутена от откровеността на погледа му, макар да бе свикнала да й се възхищават.

Преди да може да й отговори, по палубата отекнаха бързи стъпки и се появи капитана на кораба, който впи гневен поглед в непознатия, а пръстите му неспокойно потрепваха върху дръжката на меча.

— Що за дявол е това? — запита той с неприязън.

— Аз съм Конан — отговори невъзмутимо странникът. Санча отново наостри уши; тя никога по-рано не бе чувала някой да говори зингарски с такъв акцент.

— И как се появи на кораба ми? — в гласа звучеше подозрение.

— Плувах.

— Плува ли! — възкликна капитанът гневно. — Куче, решил си да се шегуваш с мене! Отдавна сме далече от всяка земя. Откъде дойде?

Конан посочи с мускулестата си загоряла от слънцето ръка на изток, където морето блестеше под златните лъчи на изгряващото слънце.

— Идвам от островите.

— О! — другият го изгледа с нарастващ интерес. Черните вежди се сключиха над смръщените очи и тънките му устни се раздвижиха в неприятна гримаса.

— Значи си едно от кучетата Барачи.

Почти незабележима усмивка плъзна по устните на Конан.

— А ти знаеш ли кой съм аз? — осведоми се питащият.

— Този кораб е Уастрел, значи ти си Запораво.

— Точно така! — Суетността на капитана бе докосната от факта, че този мъж го познава. Капитанът на ръст беше висок колкото Конан, но по-строен. Той носеше стоманена каска, а тъмното му навъсено лице имаше ястребови лъчи и му беше донесло прозвището Ястреба. Бронята и одеждите му бяха скъпи и богато украсени, следвайки модата на зингарските благородници. Ръката му никога не се отдалечаваше много от меча.

В погледа му нямаше особено благоразположение към Конан. Малко обич имаше между зингарските ренегати и разбойниците, заселили се по островите Барача в близост до южните брегове на Зингара. Тези мъже бяха предимно моряци от Аргос, макар че сред тях можеха да се срещнат представители и от други националности. Те нападаха корабите, върлуваха из зингарските пристанищни градове, точно както правеха и зингарските пирати, но докато последните възвеличаваха професията си, наричайки се флибустиери, Барачите си бяха просто пирати. И не бяха нито първите, нито последните, опитващи се да украсят името „крадец“.

Подобни мисли минаваха през главата на Запораво, докато си играеше с дръжката на меча, неприязнено разглеждайки неканения гост. Самият Конан с нищо не подсказваше какви биха могли да бъдат собствените му мисли. Той стоеше скръстил ръце, така спокойно, сякаш се намираше на собствената си палуба, устните му се усмихваха и в очите му нямаше тревога.

— Какво правиш тук? — неочаквано наруши тишината флибустиерът.

— Наложи ми се да напусна една среща при Тортейж снощи преди да изгрее луната — отговори Конан. — Тръгнах с пробита лодка, гребах и изгребвах водата цяла нощ. По изгрев видях върховете на платната ви, оставих нещастната лодка да потъне и се постарах да плувам към вас колкото мога по-бързо.

— В тези води има акули — изръмжа Запораво, който изпита неопределено раздразнение от свиването на могъщите рамене. Той хвърли поглед към средната част на кораба и видя любопитството в обърнатите нагоре лица. Само една дума и те щяха да скочат на палубата и мечовете им щяха да бъдат достатъчни за да надвият даже такъв боец, какъвто този мъж изглеждаше че е.

— Защо трябва да се занимавам с всеки безименен беглец, който морето изхвърля? — озъби се Запораво, чийто поглед и маниери бяха по-оскърбителни даже от думите му.

— На един кораб винаги има нужда от още един добър моряк — отговори другият без да се засяга. Запораво отново се озъби, признавайки в себе си истината на твърдението. Той се поколеба и така загуби кораба си, положението си на командир, момичето и живота си. Но разбира се, той не можеше да надникне в бъдещето и за него Конан си беше само един нехранимайко, изхвърлен, както се бе изразил, от морето. Той не му харесваше, но все пак младежът не го беше предизвикал. Маниерите му не бяха дръзки, макар в тях да имаше повече увереност, отколкото Запораво би желал да види.

— Ще работиш за да си изкараш прехраната — отсече Ястреба. — Махай се от палубата. И помни, единственият закон тук е моята дума.

Усмивката по тънките устни на Конан се разшири. Без колебание, но и без да бърза, той се обърна и слезе на средната част на кораба. Не погледна отново Санча, която по време на краткия разговор бе слушала напрегнато, цялата очи и уши.

Конан се озова сред екипажа, съставен изцяло от зингарци — полуголи, облечени в копринени дрехи с крещящи цветове, изплескани с катран, със скъпоценни камъни, проблясващи в обеците и по дръжките на камите им. Те изгаряха от нетърпение да се захванат с традиционното подиграване с новака. Предстоеше да го поставят на изпитание за да се определи бъдещото му положение сред тях. Горе, на палубата Запораво очевидно вече беше забравил за съществуването на новодошлия, но Санча наблюдаваше с напрегнат интерес. Тя вече бе свикнала с подобни сцени и знаеше, че изпитанието ще бъде брутално и можеше да се пролее и кръв.

Но навикът, придобит от нея в това отношение, не можеше да се сравнява с опитността на Конан. Той пристъпи сред тях леко поусмихнат и забеляза заплашителните фигури, агресивно пристискащи се около него. Поспря и огледа кръга около себе си безизразно и невъзмутимо. Тези въпроси се решаваха по определен кодекс. Ако беше атакувал капитана, целият екипаж щеше да увисне на гърлото му, но сега те щяха да му дадат равен шанс срещу човека избран да започне свадата.

И наистина избраният вече си пробиваше път напред — жилав мъжага, с ален пояс овързан около главата му като тюрбан. Брадичката му беше издадена напред, а покритото му с белези лице беше невероятно злобно. Всеки поглед, всяко наперчено движение беше предизвикателно. Подходът му към провокиране на свадата беше примитивен, недодялан и груб като него самия.

— Значи си барач, а? — подигра се той. — Оттам, където отглеждат кучета вместо мъже? Ние, флибустиерите плюем на тях… ето така!

Той се изплю в лицето на Конан и посегна към меча си.

Движението на барачът беше бързо като мълния. Подобния му на чук юмрук се заби със страхотна сила в челюстта на провокатора, зингарецът излетя във въздуха и се стовари на куп край перилата.

Конан се обърна към другите. С изключение на стаения проблясък в очите му, позата му остана непроменена. Но изпитанието бе завършило също така бързо, както и бе започнало. Моряците вдигнаха другаря си, чиято счупена челюст беше увиснала, а главата му неестествено се полюшваше.

— В името на Митра, врата му е счупен! — изруга един чернобрад разбойник.

— Вие, флибустиерите сте имали много меки кости — засмя се пиратът. — На Барача не обръщаме внимание на подобни потупвания. Ще си поиграем ли сега с мечове, ако има желаещи? Няма? Добре, тогава всичко е наред и ние сме приятели, нали?

Обадиха се много гласове за да го уверят, че казва истината. Загорели ръце прехвърлиха мъртвеца през перилата и цяла дузина перки разпориха водата, докато потъваше. Конан се засмя и протегна могъщите си ръце както би се протегнала една голяма котка, а погледът му се вдигна към палубата над тях. Санча беше надвесена през перилата, червените й устни бяха полуразтворени, а в тъмните й очи светеше интерес. Слънцето зад нея очертаваше гъвкавата й фигура и тялото й се виждаше през роклята, която от слънчевите лъчи беше станала полупрозрачна. Изведнъж зад гърба й се появи мрачната сянка на Запораво, който собственически сложи ръка на стройното й рамо. Погледът, който отправи към Конан, беше многозначителен и в него имаше заплаха, но Конан се ухили в отговор сякаш реагираше на шега, разбрана само от него.

Запораво направи грешката, която толкова много автократи бяха допускали: останал сам в своето великолепие на палубата, той беше подценил мъжа под себе си. Бе имал възможността да убие Конан, но я бе подминал, потънал в собствените си мрачни размишления. Мисълта, че някое от кучетата в краката би могло да представлява заплаха за него, му бе чужда. Той бе стоял на своето високо място толкова дълго, толкова много врагове бе стъпкал, че подсъзнателно се поставяше над машинациите на по-низши врагове.

* * *

Конан, наистина не го провокираше. Той се смеси с екипажа и започна да живее и да се весели като тях. Доказа, че е опитен моряк и определено най-силния от всички, които те някога бяха виждали. Работеше за трима и винаги скачаше първи за всяка тежка или опасна задача. Другарите му започнаха да разчитат на него. Той не се караше с тях, а и те внимаваха да не се карат с него. Играеше хазарт с тях, залагайки пояса или ножницата си, печелеше пари или оръжие и ги връщаше със смях. Екипажът инстинктивно започна да гледа на него като на водач. Той не сподели никаква информация относно причините да избяга от барачите, но фактът, че е способен да пролее достатъчно кръв за да бъде прогонен от тази дива земя увеличаваше уважението, което жестоките флибустиери изпитваха. По отношение на Запораво и приближените му той беше невъзмутимо любезен, никога дързък, но не и сервилен.

И на най-тъпия правеше впечатление контрастът между острия, мълчалив и мрачен командир и пирата, чийто смях бе сочен и лек, който пееше неприлични песни на дузина езици, наливаше се с бира като пияница и, както изглеждаше, пет пари не даваше за утрешния ден.

Ако Запораво знаеше, че го подлагат, макар и подсъзнателно, на сравнение с мъжа пред мачтата, той вероятно щеше да загуби дар слово от гняв и изумление. Но той бе все така ангажиран със своите размишления, които с годините ставаха все по-мрачни и по-черни, със своите неопределени мечти за величие, с момичето чието притежание беше просто още едно горчиво удоволствие, каквито бяха всичките му удоволствия.

А тя се вглеждаше все повече и повече в гиганта, който се извисяваше над другарите си по време на работа или игра. Той никога не говореше с нея, но откровеността в погледа му трудно можеше да бъде погрешно разбрана. Тя я разбираше правилно и се питаше дали й стига смелостта да го окуражи.

Не я отделяше много време от дворците на Кордава, но сякаш един цял свят я разделяше от живота, който бе живяла преди Запораво да я отвлече въпреки писъците й от пламтящата каравела, ограбена от неговите вълци. Тя, която беше разглезената и любима дъщеря на властелина на Кордава, бе научила какво е да си играчката на един пират и тъй като бе достатъчно мека за да се огъне без да се пречупи тогава, когато други жени биха умрели, и тъй като бе все още млада и животът в нея пулсираше, се бе научила да намира удоволствие в съществуването.

Животът на кораба беше пълен с несигурност и резките контрасти на битки, грабежи, убийства и бягства, а оцветените в червено видения на Запораво го правеха даже още по-несигурен от живота на средния флибустиер. Никой не знаеше какво замисля да направи той в следващия момент. Те бяха оставили всички известни брегови очертания зад гърба си и навлизаха все по-навътре в онази неизвестност, която моряците отбягваха и към която от край време се бяха отправяли кораби само за да изчезнат завинаги. Всички известни земи останаха зад тях и ден след ден пред очите им се простираха единствено празните сини простори. Тук нямаше плячка — нито градове за ограбване, нито кораби за запалване. Хората започнаха да недоволствуват, макар протестите им да не стигаха до ушите на невъзмутимия им командир, който крачеше по палубата ден и нощ, потънал в мрачното си величие или замислено гледаше древни, пожълтели от времето карти и четеше полуизядени от червеите, свързани в разпадащи се книги пергаменти. Отвреме навреме провеждаше със Санча по нейно мнение диви разговори, разказвайки за изгубени континенти, за фантастични острови, за които никой не знае и които лежат сред синята пяна на безименни заливи, където дракони с рога охраняват съкровища, събрани от отдавна забравени крале, живели преди много, много време.

Санча слушаше без да разбира, обхванала с ръце подвитите си колене, а мислите й неотклонно се прехвърляха от световете, за които й разказваше нейния мрачен компаньон, към бронзовия гигант, чийто смях бе сочен и първичен като морския вятър.

* * *

И така, след много седмици плаване, те съзряха земя на запад, призори пуснаха котва в един плитък залив и видяха плаж, който опасваше като бял пояс просторни затревени склонове, скрити зад пояс от зелени дървета. Вятърът носеше аромати на растения и подправки и Санча плесна с ръце от радост пред перспективата за приключение на брега. Но нетърпението й се смени с разочарование, когато Запораво и нареди да остане на борда, докато не изпрати да я вземат. Той никога не обясняваше командите си, така че тя никога не можеше да разбере съображенията му, освен разбира се, ако някакъв дремещ в него демон не го караше често да й причинява болка без причина.

Ето защо тя стоеше на палубата нацупена и наблюдаваше гребците, отправили се към брега през спокойните води, които блестяха като течен нефрит под утринното слънце. Тя видя как те се събират на брега, изпълнени с подозрение и извадили оръжията си, а междувременно няколко от тях се разпръснаха между дърветата по края на плажа. Тя забеляза, че между тях е и Конан. Високата му загоряла от слънцето фигура и енергичната му походка не можеха да бъдат сбъркани. Говореше се, че изобщо не бил цивилизован човек, а кимериец — член на едно от онези варварски племена, обитаващи сиви хълмове из далечния север, чиито нападения всявали ужас сред южните им съседи. За нея това обаче означаваше само, че в него има нещо, някаква свръхжизненост или варваризъм, които го открояваха измежду другарите му.

Откъм брега се разнесоха гласове, показващи, че тишината около тях е успокоила пиратите. Групичките се разпръснаха и хората тръгнаха из плажа да търсят плодове. Тя ги виждаше да се навеждат сред дърветата и устата й се навлажни. Тя тропна с крак и изруга с лекота, добита от контактите с богохулните си спътници.

Хората на брега наистина бяха намерили плодове и им се наслаждаваха, очевидно намирайки една от неизвестните разновидности със златиста кожица особено вкусен. Но Запораво нито се интересуваше, нито яде плодове. Разузнавачите му не бяха намерили из околностите нищо, което да подсказва за присъствието както на хора, така и на животни. Той стоеше и гледаше към вътрешността, към дългите вериги тревисти хълмове, които се преливаха един в друг. След малко, каза нещо, намести колана с меча и тръгна под дърветата. Спътникът му объркано възрази, че тръгва сам и бе възнаграден с жесток удар в устата. Запораво имаше свои причини да иска да бъде сам. Той искаше да разбере дали островът наистина е онзи, споменат в мистериозната „Книга на Скелос“, на който, според твърденията на забравени мъдреци, странни чудовища охранявали крипти пълни със златни предмети, гравирани с йероглифи. И по някакви свои тайнствени причини той не желаеше да сподели това знание, особено ако се окажеше истина, с никого, а още по-малко с някой от екипажа.

Санча, наблюдаваща с жив интерес от палубата, го видя да изчезва сред листата. След малко тя видя как Конан хвърли поглед към спътниците си по плажа и бързо тръгна в посоката, в която бе изчезнал Запораво, за да се скрие като него сред зеленината.

Любопитството на Санча бе възбудено до крайност. Тя зачака да се появят, но това не ставаше. Моряците все още ходеха безцелно из плажа и някои се отклониха към вътрешността. Много от тях легнаха на сянка за да дремнат. Времето минаваше и тя започна да става неспокойна. Слънцето започна да припича, независимо от балдахина над палубата. Беше топло, тихо и досадно, а само на няколко стъпки от нея, разделена от тясна ивица плитка синя вода, лежеше прохладната сенчеста загадка на заградения с дървета плаж и поляните сред дърветата я привличаха неудържимо. И още нещо — загадъчното поведение на Запораво и Конан допълнително я изкушаваше.

Тя добре знаеше какво ше е наказанието за неподчинение на безмилостния й господар и затова седна за малко, терзаей-ки се от нерешителността си. Накрая реши, че си струва да понесе боя с камшик, но да избяга и без да се колебае повече ритна във въздуха си меките си кожени сандали, съблече роклята и застана на палубата съвсем гола. След това се прекатери през перилата, слезе се по веригите, спусна се във водата и заплува към брега. Когато стигна там, задържа се за малко с гримаса на лицето, усещайки малките камъчета, които се забиваха в ходилата й и се огледа за екипажа. Видя само няколко души, далече от нея от двете й страни. Много вече бяха заспали под дърветата, стиснали остатъци от златистите плодове в ръцете си. Зачуди се, че могат да заспят така здраво посред бял ден.

Никой не я спря докато пресичаше пясъчната ивица за да навлезе в сянката на гората. Дърветата растяха на групи и между тях се виждаха просторите на тревисти склонове. И докато продължаваше да навлиза в посоката поета от Запораво, бе запленена от необятната зеленина разкриваща се постепенно пред очите й. Между склоновете имаше малки долини, затревени по същия начин. Гледките като че ли се преливаха една в друга, но общото усещане беше удивително — едновременно за простор и за ограниченост. И над всичко се беше спуснала тишина, като че ли тази земя беше омагьосана.

Малко неочаквано за нея се озова на билото на един от хълмовете, заобиколен от високи дървета и онова, което видя в краката си на почервенялата и изпотъпкана трева накара усещането за приказност да се изпари. Санча неволно извика и отскочи, а след това бавно пристъпи напред, трепереща и с широко разтворени очи.

На ниската трева лежеше Запораво с изцъклен поглед вперен нагоре и зейнала рана в гърдите. Мечът бе до безжизнената му ръка. Ястребът беше направил последния си полет.

Не би могло да се каже, че Санча гледаше трупа на своя господар без емоции. Тя нямаше причини да го обича, но въпреки това изпитваше поне чувството, което едно момиче изпитва, когато гледа тялото на първия мъж в живота си. Те не заплака, нито усети нужда за заплаче, но започна силно да трепери, усети, че кръвта й се вледенява и я обхваща вълна на истерия.

Огледа се за мъжа, който очакваше да види. Пред очите й попадаха само високите листнати горски гиганти и сините склонове отвъд тях. Дали убиецът на флибустиера се бе измъкнал настрани сам смъртно ранен? Но никакви кървави следи не започваха от тялото.

Озадачена тя огледа заобикалящите я дървета, трепвайки когато забеляза едно размърдване в изумрудено зелените листа, което не се дължеше на вятъра. Тя тръгна към дърветата, вглеждайки се през листата.

— Конан? — прозвуча гласът й въпросително, но тихо в необятната тишина, която изведнъж се бе заредила с напрежение.

Колената й се разтрепериха и някаква неясна паника я обзе.

— Конан! — извика тя с отчаяние. — Аз съм… Санча! Къде си? Моля те, Конан… — Гласът й изневери. Невероятен ужас разшири очите й. Устните й се разтвориха за писък. Крайниците й се парализираха точно, когато тя отчаяно се нуждаеше от тях за да избяга, но не можеше да помръдне. Единственото, което можеше, бе да крещи без думи.

2

Когато Конан видя Запораво да се прокрадва в гората, той разбра, че най-сетне му се отдава шанса, който бе очаквал отдавна. Не бе ял от плодовете, нито се бе включил в забавленията на другарите си, и единственото, което бе правил бе да наблюдава командира на пиратите. Свикнали с настроенията на Запораво, неговите хора не бяха особено изненадани да видят своя капитан да се отправя сам в експедиция на един може би враждебен остров. Те се върнаха към забавленията си и не забелязаха Конан, който се плъзна като дебнеща пантера след капитана.

Конан осъзнаваше своето влияние над екипажа, но знаеше, че все още не е заслужил правото да предизвика капитана в дуел на живот или смърт. В тези празни морета не му се бе открила възможност да се прояви според законите на флибустиерите. Екипажът щеше да се изправи срещу него, ако той отправеше открито предизвикателство срещу командира им. Но той разбираше, че ако убие капитана без те да знаят това, останалите без предводител хора едва ли щяха да бъдат повлияни от лоялността си към един мъртвец. В такава вълча глутница само живите имаха някакво значение.

Затова той последва Запораво с меч в ръката и нетърпение в сърцето, докато накрая излязоха на равното било, заградено от високи дървета, между стеблата на които се виждаха зелените простори на хълмовете, разтварящи се в синевата. В центъра на поляната Заповаро, усетил че е преследван, се обърна с ръка на дръжката на меча.

Пиратът изруга:

— Куче, защо ме преследваш?

— Ти луд ли си, че ме питаш? — изсмя се Конан, придвижвайки се бързо към неподвижно застаналия командир. Устните му бяха отворени в усмивка, а в сините му очи светеше дива мечта.

Запораво изтегли меча си с черно проклятие и стомана звънна в стомана, когато барачът открито и безразсъдно се хвърли в атака. Острието образуваше кръг от син пламък над главата му.

Запораво бе ветеран от хиляди битки по суша и по вода. Едва ли имаше човек на света по-добре познаващ уменията на дуелирането с меч. Но никога по-рано не се бе изправял той срещу острие размахвано от мишци, израсли в дивите земи отвъд границите на цивилизацията. На умението му се противопоставяше заслепяваща скорост и сила, невъзможни за цивилизования мъж. Самият подход на Конан бе неортодоксален, но инстинктивен и естествен. Тънкостите на дуелирането бяха така безполезни срещу примитивната му сила, както е безполезно умението на един борец срещу нападението на пантера.

Биейки се както никога по-рано и напрягайки всичките си сили за да парира острието, което проблясваше като мълния над главата му, Запораво отрази страхотен удар в близост до ефеса на меча си и усети, че цялата му ръка се парализира. Този удар моментално бе последван от мушване нанесено с такова настървение, че острието проникна през ризницата и ребрата му за да го прониже в сърцето. Устните на Запораво се изкривиха в кратка агония, но мрачен до края, той не издаде нито звук. Умря преди тялото му да се свлече на тревата, върху която кървавите капки блеснаха като рубини, пръснати под слънцето.

Конан отърси кръвта от меча си, усмихна се с удоволствие, разкърши се като огромна котка и… се вдърви. Доволното изражение на лицето му бе сменено от изумление. Той стоеше неподвижен като статуя и мечът висеше отпуснат в ръката му.

В момента, когато вдигна очи от поразения си враг, погледът му разсеяно мина по заобикалящите ги дървета и гледката, която се откриваше зад тях. И той забеляза нещо фантастично — нещо невероятно и необяснимо. По плавната извивка на отсрещния склон с крива походка се отдалечаваше висока черна гола фигура, носеща на рамото си също така голо бяло тяло. Привидението изчезна също така бързо както се бе появило, оставяйки наблюдателя онемял от изненада.

Пиратът се огледа, погледна неуверено в посоката, от която бе дошъл и изруга. Той бе запазил хладнокръвие, но беше малко объркан, ако този израз изобщо можеше да се приложи за стоманените му нерви. В реалното му, макар и малко екзотично обкръжение се бе появил неясен образ от фантазиите и кошмарите. Конан не се усъмни нито в зрението си, нито в разума си. Знаеше, че бе видял нещо чуждо и дяволско: самият факт, че някаква черна фигура бе изтичала пред него, носейки бял пленник беше странен, но тази черна фигура бе неестествено висока.

Разтърсвайки глава неуверено, Конан се отправи в посоката, в която бе видял нещото. Той не постави на съмнение разумността на този ход: след като любопитството му бе събудено, той нямаше друг избор освен да проследи първопричината.

Така той прекоси склон след склон, всеки покрит с равна трева и дървета на отделни групи. Посоката, която следваше го извеждаше все по-нагоре, макар да му се налагаше да се спуска и изкачва с монотонно еднообразие. Редуващите се заоблени била и плоски долини го озадачаваха и изглеждаха безкрайни. Накрая той се изкачи по възвишението, което му се струваше най-високо от останалите и спря пред гледката на на блестящите зелени стени и кули, които, до момента преди да стигне на това място, се бяха сливали така перфектно в околния пейзаж, че бяха останали невидими дори за острото му зрение.

За момент той се поколеба, докосна меча си и после продължи напред, тласкан от червея на любопитството. Не видя никого, когато се приближи до една висока арка в извитата стена, в която нямаше и врата. Надзърна предпазливо и пред него се откри просторен двор, покрит със зелен тревен килим и заобиколен от издигната в кръг стена, изградена от зелена полупрозрачна материя. В нея се виждаха арките на входове. Като пристъпи предпазливо на босите си нозе с изваден меч, той избра първата попаднала му арка и влезе в следващия по-добен двор. Над вътрешната стена се виждаха върховете на високи странни постройки, подобни на кули. Една от тези кули се издигаше в двора, в който се бе озовал и покрай стената имаше широко стълбище, водещо към нея. Той се изкачи по стълбището, питайки се дали всичко това е реално и дали не се намира сред съновидение, дължащо се на черния лотос.

В самото началото на стълбището се озова на застроен перваз или може би балкон, което се затрудняваше да определи. Сега можеше да открие повече подробности на кулите, но те не означаваха нищо за него. С някакво безпокойство той осъзна, че те не са построени от обикновени човешки същества. Имаше някаква симетрия в архитектурата, някаква систематичност, но това беше дива симетрия, а систематичността беше чужда на човешкия разум. Що се отнася до плана на целия град или замък, или каквото и да беше това, той виждаше достатъчно за да добие впечатлението за голям брой дворове, повечето с кръгла форма, всеки заобиколен от собствена стена и свързан с другите чрез отворени арки, като всички бяха групирани около няколко групирани в центъра фантастични кули.

* * *

Премествайки поглед настрани от тези кули, той се стресна и изведнъж се присви зад парапета на балкона, надзъртайки изненадан над него.

Балконът или перваза бяха по-високи от отсрещната стена и той можеше да надникне през ръба й в следващия затревен двор. Вътрешната извивка на далечната стена около този двор се отличаваше от другите, които бе вече видял, защото вместо да бъде гладка, изглеждаше насечена от первази, отрупани с предмети, които от това разстояние той не можеше да различи.

В момента обаче стената не го интересуваше особено. Вниманието му бе концентрирано на групата същества, които се бяха скупчили приклекнали около голям зелен вир в центъра на двора. Съществата бяха черни и голи, подобни на хора, но дори най-ниското от тях, ако се изправеше щеше да се извисява и над високия пират. Те бяха по-скоро стройни, отколкото масивни, но добре сложени и без видими дефекти или ненормалности по телата, с изключение на височината им, която действително беше ненормална. Но даже от разстоянието, на което се намираше, Конан можеше да долови дяволското изражение в чертите на лицата им.

В средата на кръга, гол и свит, стоеше изправен младеж, в който Конан разпозна най-младия моряк на борда на Уастрел. Той, значи, беше пленникът, който Конан бе видял да носят по склона на хълма. Но Конан не беше чул звуци на битка, и по стройните абаносово черни крайници на гигантите не се виждаха рани или кървави петна. Очевидно момчето се бе отделило от другарите си за да навлезе във вътрешността и е било отвлечено от някое от черните същества, дебнещо в засада. За себе си Конан бе нарекъл тези същества „черните“, поради липсата на по-подходящо име, но инстинктивно усещаше, че това не са хора, така както разбираше тази дума.

Никакъв звук не достигаше до него. Черните кимаха и жестикулираха един към друг, но като че ли не говореха, поне гласно. Един от тях, клекнал пред свилото се момче, държеше в ръцете си нещо подобно на свирка. Той я вдигна до устните си и изглежда духна в нея, без Конан да чуе звука. Но зингарският младеж чу или усети и се сви още повече. Той трепереше и се гърчеше като в агония, в крайниците му започна да се забелязва някакъв ритъм. Треперенето се превърна в конвулсивно разтърсване със същия ритъм. Младежът започна да танцува, както кобрата танцува под въздействието на мелодията на факира. Но в танца нямаше страст нито радост. По-скоро се забелязваше някаква ужасяваща отреченост. Изглеждаше, че недоловимата мелодия на свирката докосва с отвратителни пръсти най-интимната същност на душата на момчето и с брутална жестокост изстискваше от нея всяка макар и подсъзнателна проява на тайни страсти. В тази конвулсия имаше нещо непристойно, някакъв спазъм на сладострастие, едно насилствено излияние на интимното, едно желание без удоволствие, една болка, отвратително съчетана с похот. Като че ли една душа се разголваше и всичките й тъмни и недопустими за разкриване тайни биваха излагани на показ.

Конан гледаше изумен, замръзнал от отвращение и разтърсен до повдигане. Той самият беше първично чист, но в никакъв случай не му бяха неизвестни перверзните тайни на загниващата цивилизация. Той бе бродил из градовете на Замора и познаваше жените на Шадизар, града на злото. Но тук той долавяше една космическа по мащабите си отвратителност, която минаваше отвъд обикновената човешка деградация — един перверзен клон от Дървото на живота, който се бе развил по линия, излизаща извън границите, в които би могъл да бъде разбран от човека. Той не беше шокиран от агонизиращите гърчове и пози на нещастното момче, а от онази невероятна непристойност, която тези същества бяха способни да извлекат на показ от бездънните тъмнини на човешката душа и да намерят удоволствие в това безпардонно разголване на неща, за които не би могло да се намеква дори и в кошмарно съновидение.

Неочаквано черният инквизитор остави настрана свирката и се изправи, извисявайки се над гърчещата се бяла фигура. Безжалостно той сграбчи момчето през шията и кръста, обърна го с главата надолу и го потопи в зеленикавия вир. Конан можеше да види как голото бяло тяло проблясва сред зелените води, докато гигантът задържаше пленника си дълбоко под повърхността. Останалите черни неспокойно се размърдаха и Конан бързо се сниши зад стената на балкона, страхувайки се да подаде глава за да не го видят.

След малко любопитството му надделя и той предпазливо надникна отново. Черните се оттегляха под една от арките в друг двор. Един от тях в този момент оставяше нещо на перваз на далечната стена и Конан видя, че това е същия, който беше изтезавал младежа. Той беше по-висок от останалите и носеше на главата си лента, украсена със скъпоценни камъни. От зингарското момче нямаше и следа. Гигантът последва другите и след малко Конан ги видя да излизат през арката, през която сам бе влязъл в този замък на ужаса и да се отправят в посо-ката, от която беше дошъл. Те не носеха оръжие, но той усещаше, че планират нови нападения срещу флибустиерите.

Но преди да предупреди нищо неподозиращите си другари, той искаше да разбере каква е съдбата на момчето. Никакъв звук не нарушаваше тишината. Пиратът вярваше, че освен него самия из тези кули и дворове няма никой.

Той бързо се спусна по стълбището, прекоси двора и мина под една от арките за да се озове в двора, който черните току-що бяха напуснали. Най-сетне разбра какво представляваше стената, която го бе озадачила. По нея имаше множество тесни полици, очевидни изсечени от камък и по тези полици бяха положени хиляди малки фигурки, в по-голямата си част сиви на цвят. Тези фигурки, не по-дълги от дланта на човек, изобразяваха хора, но бяха толкова добре изработени, че Конан можеше да различи в тях различни расови характеристики, с черти на лицата типични за зингарци, аргозийци, офирейци и кушити. Последните, например, бяха черни на цвят, така както бяха и реалните им първообрази. Конан усещаше някакво безпокойство, докато гледаше тези неми, безжизнени фигурки. В тях имаше някаква прилика с реалността, която го тревожеше. Той ги опипа, но не можа да определи материала, от който бяха изработени. Усещането бе като от вкаменена кост, но той не можеше да си представи как е възможно да се намерят наблизо вкаменелости в такова количество.

Той забеляза, че образите, представляващи раси, които познаваше, се намират без изключение на горните полици. Всички по-долни бяха заети от фигурки, с черти на лицата, които му бяха непознати. В тях или бе превъплътено въображението на създателите им, или се пресъздаваха черти от раси, отдавна изчезнали и забравени.

Разтърсвайки глава нетърпеливо, Конан се обърна към вира. Кръглият двор не предлагаше места за скриване и след като тялото на момчето не можеше да се види никъде, то трябваше да лежи на дъното на вира.

Приближавайки се до спокойния зелен кръг, той се вгледа през блестящата му повърхност. Сякаш гледаше през плътно зелено стъкло, уж незамъглено, но сякаш изкривяващо нещата. Макар и неголям, вирът беше кръгъл като кладенец и периферията му беше иззидана от зелен нефрит. Гледайки надолу той можеше да види кръглото му дъно, но колко далече бе това дъно от повърхността, не можеше да се каже. Независимо от това вирът изглеждаше невероятно дълбок, защото Конан усещаше някакво замайване докато се взираше надолу, сякаш гледаше в бездна. Озадачаваше го, че вижда дъното, но то наистина лежеше под него — невъзможно далече, изплъзващо се илюзорно, потънало в сенки, но видимо. Отвреме навреме му се струваше, че дълбоко в нефритово зелените дълбини проблясва някаква флуоресцираща светлина, но той не беше сигурен. Това, в което беше сигурен бе, че с изключения на блестящата вода, вирът е празен.

Но къде тогава, в името на Кром, беше момчето, което той видя брутално да давят в този вир? Конан се изправи, опипа меча си и отново огледа двора. Погледът му падна върху една от горните полици. Там, видял бе той, високият черен гигант бе оставил нещо… и изведнъж студена пот изби по бронзовата кожа на Конан.

Неохотно, но като че ли привличан от магнит, пиратът се приближи до гладката стена. Замаян от подозрение толкова чудовищно, че не можеше да го изрече, той вдигна поглед към последната фигурка на тази полица. Видя нещо ужасно познато. Вдървено, неподвижно, смалено, но напълно различимо, той разпозна лицето на зингарското момче, забило незрящ поглед в него. Конан отскочи назад, разтърсен целия. Мечът увисна в парализираната му ръка, докато той с отворена уста, осъзнаваше онова, което бе толкова отвратително, че мозъкът му беше неспособен да приеме.

И въпреки това, фактът бе неоспорим: тайната на умалените образи бе разкрита, макар зад таи загадка да лежеше още по-тъмната тайна на онова, какво са били те преди.

3

Конан така и не разбра колко време бе останал така. Един глас го извади от това вцепенение — женски глас, който викаше все по-силно и по-силно, сякаш се приближаваше. Конан разпозна този глас и парализата му мигновено се изпари.

Той ловко се изкатери нагоре по стената, използувайки тесните полици за да стъпи, като изритваше встрани натрупаните фигурки. Още един скок, издърпване с ръце и той се хвана за ръба на стената, надничайки над нея. Тази стена беше външна и погледът му попадна върху зелената поляна, която заобикаляше замъка.

По тревата с широки крачки се приближаваше черен гигант, носейки съпротивляващ се пленник под мишница, както един мъж би носил непослушно дете. Това бе Санча, чиято черна коса падаше на объркани големи вълни, а маслинената й кожа контрастираше рязко с лъскавата абаносово черна кожа на съществото, което я беше пленило. То не обръщаше никакво внимание нито на боричкането, нито на виковете й, докато се насочваше към арката на външния вход.

Когато изчезнаха под арката, Конан безразсъдно скочи от перваза на стената и се плъзна под арка, която водеше към друг двор. Остана там присвит и видя как гигантът влиза в двора с вира, с пленницата си под мишница. Оттук можеше да види добре детайлите в тялото на създанието.

Перфектната му симетрия отблизо бе още по-впечатляваща. Под черната кожа се преливаха дълги, закръглени мускули и Конан не изпита никакво съмнение, че това чудовище може да разкъса един обикновен човек. Ноктите на пръстите представляваха друго оръжие, защото бяха като на див звяр. Лицето му беше като издялана маска от абанос. Очите бяха златисти — едно пулсиращо злато, което блестеше. Но лицето беше нечовешко, всяка негова черта носеше отпечатъка на злото — зло, което надминаваше обикновеното зло на човеците. Нещото определено не беше човек, не можеше да бъде — то бе отвратителна издънка, изпълзяла изпод земята като една перверзна приумица на еволюцията.

Гигантът хвърли Санча на тревата, където тя запълзя, крещейки от болка и ужас. Той хвърли поглед наоколо, като че ли в нерешителност, и златистите му очи се присвиха, когато се спряха на съборените от полиците по стената фигурки. Тогава спря, хвана жертвата си през врата и между краката и закрачи целенасочено към вира. А Конан предпазливо се измъкна от входа и се понесе като вятъра на смъртта по тревата.

Гигантът рязко се обърна и очите му блеснаха, когато зърна бронзовия нападател, втурнал се към него. Изненадан за миг, той отпусна жестокия си захват, Санча се изплъзна от ръцете му и падна на тревата. Пръстите с остри нокти се отвориха и затвориха, но Конан се мушна под ръцете и заби меча си в слабините на гиганта. Черният падна като отсечено дърво, от него бликна кръв и в следващия миг Конан се озова в трескава прегръдка на Санча, която бе скочила и го бе обхванала с ръцете си, задъхана от ужас и истерично облекчение.

Той изруга докато се освобождаваше, но врагът му беше вече мъртъв, златистите очи бяха потъмнели, а дългите абаносово черни крайници бяха престанали да потрепват.

— О, Конан — изхлипа Санча, притиснала се силно към него, — какво ще стане сега с нас? Какви са тези чудовища? О, това сигурно е ада, а онзи е дявол…

— Тогава адът има нужда от нов дявол — усмихна се жестоко Конан. — Но как те хвана? Нима са завладели кораба?

— Не знам това — тя се опита да избърше сълзите си, потърси напразно роклята си и тогава се сети, че няма такава. — Слязох на брега. Видях те да преследваш Запораво и ви последвах. Намерих Запораво… ти… ти ли беше, който…

— Кой друг? — изсумтя той. — И после какво?

— Видях някакво движение сред дърветата — потръпна тя. — Помислих, че си ти. Извиках… после видях това… това черно нещо, клекнало като маймуна след клоните, озъбено надолу срещу мене. Беше като в кошмар и не можех да избягам. Всичко, което можех беше да крещя. Тогава то скочи от дървото и ме сграбчи, о-о-о! — Тя скри лице в ръцете си, отново разтърсена от спомена за изживения ужас.

— Е, добре, трябва да се махнем оттук — изръмжа Конан, хващайки я за ръката. — Хайде, трябва да стигнем до екипажа…

— Повечето от тях бяха заспали по брега, когато влизах в гората — каза тя.

— Заспали? — възкликна той. — Как, по дяволите, могат…

— Чуй! — замръзна тя в разтреперан образ на уплахата.

— Чух вече! — отряза той. — Вик на болка! Почакай!

Той отново се изкатери по стената, впи яростен поглед над нея и изруга с такъв гняв, че Санча ахна. Черните се връщаха, но нито бяха сами, нито с празни ръце. Всеки носеше по едно отпуснато човешко тяло, някои — по две. Пленниците им бяха флибустиери — те висяха безжизнени в ръцете им и само по рядкото помръдване или потрепване на нечие тяло, Конан повярва, че не са мъртви. Те бяха обезоръжени, но не съблечени, а един от черните носеше мечовете им — огромен товар от блестяща стомана. Отвреме навреме някои от моряците издаваше неясен вик — като пияница, който вика на сън.

Като вълк, попаднал в клопка Конан се огледа. Три прохода водеха извън двора с вира. Черните бяха напуснали през източния и можеше да се предполага, че се върнат през него. Той самият беше влязъл през южния. В западния се бе крил и не беше имал време да забележи какво има по-нататък. Не знаеше плана на замъка, но трябваше да вземе бързо решение.

Той скочи от стената, подреди с трескава бързина изпопадалите фигурки, издърпа трупа на жертвата си до вира и го хвърли в нея. Той потъна незабавно и още докато гледаше видя някакво отвратително смаляване — едно свиване и втвърдяване. Потръпвайки, Конан рязко се обърна. След това хвана спътницата си за ръка и бързо я поведе под южния вход, докато тя го умоляваше да й каже какво става.

— Пленили са екипажа — отговори и той набързо. — Нямам никакъв план, но ще трябва да се скрием някъде и да наблюдаваме. Ако не погледнат във вира, могат и да не заподозрат присъствието ни.

— Но ще видят кръвта по тревата!

— Може да помислят, че някой от тях я е пролял — отговори й той. — Както и да е, трябва да поемем този риск.

Те се озоваха в двора, от който той бе наблюдавал изтезаването на момчето и той бързо я поведе по стълбището, водещо към върха на южната стена, след което я накара да приклекне зад балюстрадата на балкона; скривалището беше лошо, но най-доброто, с което можеха да разполагат.

Едва се бяха скрили, когато черните влязоха в колона в двора. Чу се оглушителен грохот от основата на стълбището и Конан се вдърви, хващайки меча си по-здраво. Но черните просто минаха под арката откъм югозападната страна и се след малко се разнесоха стенания. Гигантите хвърляха жертвите си на тревата. Истеричен смях се зароди на устните на Санча, но Конан бързо сложи ръка през устата й, заглушавайки звука, който можеше да ги издаде.

След малко те чуха трополенето на много крака по тревата под тях и след това се възцари тишина. Конан надникна над стената. Дворът беше празен. Черните отново се бяха събрали около вира в съседния двор, наклякали до него. Те като че ли не обръщаха особено внимание на големите кървави петна по тревата и по нефритовата периферия на вира. Явно тези петна не бяха нещо необикновено. Нито дори погледнаха във вира. Те отново бяха потънали в тяхното необяснимо занимание: високият черен отново свиреше на златната си свирка, а обкръжилите го другари слушаха като статуи от абанос.

Хавнал Санча за ръката, Конан я поведе надолу по стълбището, приведен така че главата му да не се вижда над стената. Изплашеното момиче го следваше и боязливо поглеждаше към арката, водеща в двора с вира, но през която, от този ъгъл, не можеше да се види нито самия вир, нито събралите се около него. В основата на стълбището видяха мечовете на зингарците. Грохотът, който се беше разнесъл, бе от хвърлянето на тези оръжия на земята.

Конан издърпа Санча към югозападната арка, те тихо прекосиха по тревата и влязоха в следващия двор. Там лежаха флибустиерите, нахвърляни небрежно, с щръкнали мустаци и блестящи обеци. Отвреме навреме някой от тях се размърдваше или простенваше неспокойно. Конан се наведе над главите им, а Санча коленичи до него, наклонена напред с ръце на бедрата.

— каква е тази сладникава миризма? — запита тя неспо-койно. — Усещам я в дъха им.

— Това е от проклетия плод, който са яли — отвърна той тихо. — Помня тази миризма. Трябва да е като на черния лотос, който кара хората да заспиват. Кром, те започват да се събуждат, но нямат оръжие, а на мене ми се струва, че онези черни дяволи няма да чакат дълго преди да започнат с магиите си. Какъв ли шанс ще имат тези момчета разоръжени и оглупели след този сън?

Той се замисли за миг, озъбен от мислите, които минаваха през главата му, а после хвана Санча за рамото с такава сила, че лицето й се изкриви.

— Слушай! Аз ще примамя онези свине в друга част на замъка и ще ги задържа за известно време. Междувременно ще разбудиш тези глупци и ще им донесеш мечовете — така ще получим шанса да се преборим. Можеш ли да се справиш?

— Аз… аз не знам! — заекна тя, треперейки от ужас, без да разбира какво говори.

С проклятие Конан сграбчи пищната й коса близо до главата и я раздруса, докато стените заиграха лудешки танц пред очите й.

— Трябва да го направиш! — изсъска той. — Това е единствения ни шанс.

— Ще направя каквото мога! — изохка тя и изсумтявайки задоволено, преди да тръгне Конан окуражително я плесна по гърба, от което тя едва не падна.

Малко по-късно, той стоеше свит я арката, която излизаше в двора с вира, разглеждайки враговете си с пламтящ поглед. Те все още седяха около вира, но започваха да показват признаци на нетърпение. От двора, където лежаха разбуждащите се пирати, се дочуваха стонове, които ставаха все посилни и започваха да се смесват с неразбираеми ругатни. Той напрегна мускули и приклекна в позата на пантера, поемайки въздух със сила.

Украсеният със скъпоценни камъни гигант се изправи като свали свирката от устата си и в този момент Конан се озова сред изненаданите черни с тигров скок. И подобно на тигъра, който скача и нанася удари сред жертвите си, така скачаше и нанасяше ударите си Конан: три пъти острието му проблясна преди някой да може дори да вдигне ръка в защита, а след това отскочи от тях и се спусна през тревата. Зад него останаха проснати три черни фигури с разцепени черепи.

Но макар яростната му атака му да бе заварила гигантите неподготвени, оцелелите се окопитиха достатъчно бързо. Те се хвърлиха по петите му, докато той тичаше към западната арка и дългите им крака ги носеха над тревата с главозамайваща скорост. Той обаче беше уверен в способността си да ги надбяга, когато пожелае, макар не това да беше намерението му в момента. Той искаше да ги въвлече в дълго преследване за да даде на Санча време да разбуди и въоръжи зингарците.

Но докато тичаше през двора отвъд западната арка, той изруга. Този двор се различаваше от останалите, които беше видял. Вместо да бъде кръгъл, той беше осмоъгълен и арката, през която бе влязъл, беше единствения вход или изход.

Като се обърна, той видя, че цялата група го бе последвала и че останалите живи се бяха разпръснали в дълга верига, докато се приближаваха. Веригата се извиваше в полукръг, готов да го затвори. Той продължи да отстъпва заднешком, но все по-бавно, забелязвайки че интервалите между преследвачите му се разширяваха. Те се опасяваха да не се опита да се изплъзне покрай единия от роговете на полумесеца и разтеглиха веригата за да предотвратят това.

Той наблюдаваше това със спокойната наблюдателност на вълк и когато нанесе удара си, направи това с опустошителната неочакваност на светкавица — точно в центъра на полумесеца. Гигантът, който се беше изпречил пред него падна съсечен в гърдите и пиратът изскочи от затварящия се полукръг преди черните отдясно и отляво да могат да се притекат на помощ на поразения си другар. Групата при входа се опита да го пресрещне, но Конан не ги атакува. Той се беше обърнал и наблюдаваше преследвачите си без видими емоции и определено без страх.

Този път те не се раздалечиха в линия. Бяха научили, че е фатално да разделят силите си срещу това сеещо смърт превъплъщение на яростта. Те се скупчиха в плътна маса и започнаха да се приближават към него без да бързат, съхранявайки формацията си.

Конан знаеше, че ако попадне в тази маса от нокти и мускули, изходът може да бъде само един. Ако им позволеше да го придърпат сред тях, там където можеха да използуват ноктите си и превъзходството на по-голямото си тегло, даже примитивната му жестокост нямаше да му помогне да надделее. Той погледна към стената и видя някаква издатина над ъгъла в западната й страна. Не знаеше какво точно може да представлява това, но можеше да му послужи. Започна да отстъпва към този ъгъл и гигантите ускориха хода си към него. Те очевидно мислеха, че сами го затварят в ъгъла и Конан намери време да прецени, че те вероятно гледат на него като на същество от по-низша раса, което в умствено отношение стои под тях. Толкова по-добре. Няма нищо по-опасно от това да подцениш противника си.

Ето, той вече се намираше само на няколко крачки от стената и черните бързо се приближаваха, очевидно възнамерявайки да го притиснат в ъгъла преди да е осъзнал ситуацията. Групата край портала напусна поста си и забързано се опитваше да се присъедини към останалите. Гигантите бяха приведени, очите им светеха със златен адски огън, белите им зъби проблясваха, ръцете с остри нокти се вдигнаха с намерение да отблъснат предполагаемата атака. Те очакваха някакъв безнадежден изблик на насилие от страна на жертвата, но когато това стана, изненадата им беше пълна.

Конан вдигна меча си, направи крачка към тях, след това се извърна и се хвърли към стената. Мощно свиване на стоманените мускули и висок скок във въздуха и той заби пръстите си в издатината. В този момент се чу трясък, издатината се откърши и пиратът падна обратно в двора.

Той падна по гръб и ако не бе жилавото му тяло щеше да го счупи, но благодарение на плътната трева и пружиниращия отскок като котка, той отново се изправи с лице срещу враговете си. Небрежното безразсъдство беше изчезнало от погледа му. Сега в очите му светеше изпепеляващ син пламък, гривата му настръхна, а тънките му устни се разтвориха в грозна гримаса. Само за миг ситуацията се беше променила от смела игра в битка на живот и смърт и дивата натура на Конан реагира на тази промяна с всичката ярост на дивака.

Черните, които за миг спряха изненадани от скоростта, с която бе станало всичко това, сега се приготвиха да се нахвърлят върху него и да го затиснат. Но в този миг един вик разкъса тишината. Обръщайки се, гигантите видяха една дива орда да се събира около входа. Пиратите се клатеха пиянски, ругаеха несвързано, бяха объркани, но държаха мечове в ръцете си и приближаваха с ожесточеност, която в ни най-малка степен не се намаляваше от факта, че не разбираха какво става.

И докато черните гледаха изумени, Конан изрева и се стовари върху им като гръмотевица. Под острието му те падаха като под сърпа на жетвар и зингарците, крещейки с объркана ярост се затичаха нестабилно през двора, нахвърляйки се върху гигантските си противници с кръвожадно настървение. Те още бяха замаяни, бяха се измъкнали с неохота от дълбокия си сън, бяха усетили как Санча трескаво ги раздрусва и напъхва мечове в ръцете им, и смътно бяха дочули настойчивите й молби към някакво действие. Не бяха разбрали всичко, което им каза, но гледката, която представляваха странните същества, както и пролятата кръв, им бяха напълно достатъчни.

В следващия момент дворът се превърна в бойно поле, което скоро заприлича на кланица. Зингарците може и да се клатеха и да залитаха, но размахваха мечовете си със сила като яростно ругаеха и не обръщаха внимание на раните си с изключение на фаталните. Числеността им далече надхвърляше тази на черните, но последните съвсем не се оказаха обикновени противници. Извисявайки се над съперниците си, те сееха хаос с нокти и зъби, разкъсвайки гърлата на мъжете и нанасяйки удари със свитите си юмруци, под които се трошаха черепи. Пръснати из това меле, пиратите не можеха да използуват предимството на по-голямата си пъргавина, а и много от тях бяха още твърде замаяни след причинения от наркотика сън, за да отбягват ударите, насочени към тях. Те се биеха със сляпото ожесточение на диви зверове и се стараеха по-скоро да посеят смърт, отколкото да я избегнат. Сечащите мечове издаваха звук като падащата брадва на месаря, а писъците, виковете и ругатните бяха ужасяващи.

Санча, която се бе скрила в прохода, бе изумена от шума и яростта; гледката пред очите й напомняше за някаква хаотична вихрушка, в която стоманата проблясваше и сечеше, ръце се разперваха, озъбени лица се появяваха и изчезваха, напрегнати тела се блъскаха, отскачаха и вкопчваха в лудешки дяволски танц.

Някои детайли обаче рязко се открояваха като черни гравюри на кървав фон: тя видя зингарски моряк, чието лице бе скрито под голямо парче кожа, откъснато от скалпа му и увиснало над очите му, широко разкрачен да забива меча си до дръжката в корема на един от черните. Чу ясно как пиратът изръмжава нанасяйки удара и видя как златистите очи на жертвата се обръщат в неочаквана агония, а след измъкването на острието от разпорения корем се посипват кървави вътрешности. Черният гигант хвана острието с голите си ръце, но оглупелият моряк продължаваше да дърпа и в следващия момент черната ръка обхвана главата на зингареца, а едно черно коляно жестоко се заби със сила в тялото му. Главата му се изви назад под невъзможен ъгъл, чу се рязко изпукване, като прекършването на дебел клон. Победителят хвърли тялото на жертвата си на земята и в този миг някаква синя светлина проблесна отзад през раменете му, отдясно наляво. Той залитна, главата му падна на гърдите и оттам се търколи на земята.

На Санча й прилоша. Повдигаше й се; тя се задави и се опита да повърне. Искаше да се обърне и да избяга, но краката й не я слушаха. Нито можеше да затвори очи. Даже напротив, отвори ги още по-широко. Погнусена и отвратена тя се бореше срещу познатата й сила, с която кошмарната гледка на кръв я привличаше. Но тази схватка надминаваше всички сблъсъци между човешки същества, на които бе присъствувала при нападенията над пристанищни градове или по време на морски битки. И тогава видя Конан.

Отделен от другарите си от цялата плътна маса на враговете, Конан бе обхванат в една черна вълна от ръце и тела и беше съборен на земята. Бързо можеха да го смачкат до смърт, но той бе свалил един от тях със себе си и тялото на черния служеше на пирата под него като щит. Те ритаха падналия барач, опитваха се да го разкъсат и да издърпат енергично опитващия да се освободи техен другар, но зъбите на Конан бяха здраво впити в гърлото му и пиратът се държеше с всички сили за умиращия щит.

Поредната атака на зингарците отслаби тази преса, Конан отхвърли настрани трупа и стана, окървавен и страхотен. Гигантите бяха надвиснали над него като огромни черни сенки и продължаваха да се опитват да го убият с юмруци. Но беше много трудно той да бъде улучен, защото се движеше като подивяла от миризмата на кръвта пантера и след всяко завъртане на меча му бликваше кръв. Боят, който вече беше понесъл, бе достатъчен за да убие трима обикновени мъже, но необикновената му жизненост не бе намаляла ни най-малко.

Бойният му вик се извиси над хаотичния шум на касапницата и обърканите, но разгневени зингарци се окуражиха и удвоиха силата на ударите си, докато звука от разсичаните тела и раздробяваните кости почти заглуши виковете на болка и гняв.

Редиците на черните се огънаха, те се понесоха към арката и когато ги видя да се приближават Санча изпищя и се махна от пътя им. Те задръстиха тесния проход под арката, а зингарците продължиха да мушкат и секат вече в гръб с радостни викове. Само малцина успяха да се изплъзнат от това клане и се пръснаха, спасявайки се всеки както можеше.

Битката се превърна в преследване. Гигантите бягаха през затревените дворове, по блестящите стълбища, по наклонените покриви на фантастичните кули, дори по широките первази на стените, като на всяка крачка от тях се стичаше кръв, но неумолимо бяха догонвани от безмилостните си преследвачи. Заградени в някой ъгъл те се обръщаха с лице към враговете си и отново хора умираха. Но крайният резултат беше неизменен: едно обезобразено черно тяло, гърчещо се на тревата или изблъскано въпреки отчаяната му съпротива през високите парапети или покривите на кулите.

Санча беше потърсила убежище в двора с вира, където се беше свила, треперейки от ужас. От другия двор се разнесе гневен вик, звук от тежки стъпки по тревата и една окървавена черна фигура се изправи под свода на арката. Това беше гиганта носещ украсената със скъпоценни камъни лента около главата. Дребен преследвач го следваше по петите му, когато гигантът се обърна, изправен на самия ръб на вира. В ръката си държеше меч, очевидно изпуснат от убит моряк и когато зингарецът безразсъдно се хвърли към него, той нанесе удар с непознатото оръжие. Пиратът падна с разцепена глава, но ударът бе нанесен така неумело, че острието се счупи в ръката на последния оцелял.

Той запрати дръжката към онези, които се приближаваха под арката и се обърна към вира с лице, върху което бе застинала конвулсивната маска на омраза. Конан се втурна стремглаво по тревата покрай хората край арката.

Но гигантът разпери ръце широко и от устните му се откъсна нечовешки вик — единствения звук, издаден от черен през време на цялата схватка. Той извика към небето с ужасна омраза и гласът му прозвуча като че ли идваше от бездна. При този звук зингарците се спряха разколебани. Но не и Конан. Тихо и с недвусмислени намерения той се приближаваше към гиганта, застанал на самия ръб на вира.

Но в момента, когато кървавият меч се вдигна във въздуха, гигантът рязко се извърна и скочи високо. За един кратък миг те го видяха сякаш да увисва във въздуха над вира, а след това с разтърсващ земята грохот зелените води се издигнаха за да го посрещнат, обгръщайки го като зелен вулкан.

Конан спря да тича точно на време за да не падне във водата и отскочи назад, избутвайки с могъщите си ръце хората зад гърба си. Зеленият вир се беше превърнал в гейзер, шумът се засилваше до оглушителна степен, а величествената водна колона се издигаше и издигаше, разцъфвайки на върха в златна корона от пяна.

Конан започна да избутва пред себе си хората към портата, нанасяйки им удари с плоската страна на меча; шумът на водната струя сякаш ги бе лишил от разсъдък. Той видя, че Санча стои като парализирана и изрева с глас, който се чу през грохота на водата, принуждавайки я стреснато да излезе от замаяното си състояние. Тя се затича към него с разперени ръце, той я хвана под едната от тях и те заедно избягаха.

В двора, граничещ с външния свят, се бяха събрали оцелелите: изморени, пребити, ранени, окървавени и с глупаво изражение на лицата гледаха зяпнали голямата нестабилна колона, извисила се за момент сякаш до самия купол на небето. По края на зеления ствол имаше бели струи, а разпенената колона бе с обиколка тройно по-голяма от тази на основата. Тя за момент заплашително се заклати като че ли щеше да се пръсне и рухне обратно, но въпреки това продължи да изригва към небето.

Очите на Конан обхванаха групата на окървавените му другари и той изруга, установявайки, че само малцина са оцелели. В плен на емоциите си той сграбчи един от тях за врата и го разтърси с такава сила, че кръвта от раните му се разпръсна навсякъде около тях.

— Къде са останалите? — изрева той в ухото на жертвата си.

— Това сме всички! — извика в отговор другият за да бъде чут през шума на гейзера. — Останалите бяха убити от тези черни…

— Добре, да се махаме оттук! — отново извика Конан, като го изблъска с такава сила, че онзи залитна в посока към арката, водеща навън. — Фонтанът ще се пръсне всеки миг…

— Всички ще се издавим! — изписка с тънък глас един от флибустиерите, и накуцвайки се отдалечи забързано към арката.

— Глупости, ще потънем! — изкрещя Конан. — Ще се превърнем в парчета вкаменени кости! Махайте се оттук, дяволите да ви вземат!

Той също се затича в посока на арката, държейки под око зелената ревяща кула, която страховито се извисяваше над него, без да пропуска да следи влачещите се зад него. Намиращи се все още под влияние на бойната треска и замаяни от тътена, някои от зингарците се движеха като в транс. Конан ги подканваше да бързат. Той хващаше колебаещите се за врата, засилваше ги през портата, придавайки им допълнителен импулс със здрави ритници в задника и подправяше подканите си с пиперливи коментари относно предците на поредната му жертва. Санча прояви желание да остане с него, но той отблъсна ръцете, с които искаше да го прегърне, бясно проклинайки и ускори хода й със силен плесник по задните й части, от който тя изхвръкна напред към платото.

Конан не напусна портата, докато не се убеди, че всички живи са извън замъка и са тръгнали по тревата на поляната. Едва тогава той се обърна за да види отново ревящата колона, изправила се срещу небето, в сравнение с която околните кули изглеждаха смалени, след което и той напусна тичешком този замък на безименни ужаси.

Зингарците вече бяха стигнали до края на платото и тичаха надолу по склоновете. Санча го чакаше на билото на първия хълм и там той поспря за миг за да погледне отново назад към замъка.

Сякаш някакво гигантско цвете със зелено стебло и бели цветове се поклащаше над кулите, а грохотът запълваше небето. И в този миг нефритово-зелената колона със снежнобял връх се разпадна с шум, като че ли се раздираха самите небеса, а миг по-късно стени и кули потънаха в оглушителен потоп.

Конан хвана момичето за ръката и побягна заедно с нея. Склон след склон се издигаха пред тях и се спускаха зад гърба им, а по петите го преследваше рева на бурна река. Един поглед през умореното му рамо разкри гледката на широка зелена лента, която също се издигаше и спускаше, преодолявайки хълмовете. Струята не се беше разпръснала — като някаква гигантска змия тя се плъзгаше през долините и заоблените била. Нейният курс беше неизменен — тя преследваше тях!

Осъзнаването на този факт вдъхна нови сили на Конан. Санча залитна и препъвайки се падна на колене с вик на отчаяние и изтощение. Конан я прихвана, метна я през рамо и отново затича. Гръдният му кош се издуваше като мех, коленете му трепереха, а въздухът излизаше със свистене от гърдите му. Той започваше да залита. Пред себе си виждаше моряците да се влачат с мъка, все пак пришпорвани от обхваналия ги ужас.

Изведнъж пред погледа им се появи океана, а през маранята се виждаше плаващия Уастрел, без никакви видими повреди. Мъжете се нахвърляха в лодките, качвайки се кой както свари. Санча падна на дъното и остана да лежи там на накуп. Конан, макар кръвта да пулсираше в ушите му и света да се люшкаше в червено пред очите му, взе едно гребло заедно със задъханите моряци.

Със сърца, които биеха до пръсване, те се насочиха към кораба. Зелената река изскочи на плажа през дърветата, които падаха сякаш посечени, потъваха в нефритено-зеления потоп и изчезваха. Вълната стигна до брега, докосна се до океана и вълните й придобиха още по-тъмен и по-зловещ цвят.

Някакъв нелогичен, инстинктивен страх сковаваше пиратите, карайки ги да напрягат изтощените си мишци с все по-голямо усилие. Те не разбираха от какво се страхуват, но знаеха, че в тази отвратителна, гладка, зелена вълна се таи заплаха не само за телата, но и за душите им. Конан също осъзнаваше това и наблюдавайки широката струя да навлиза сред вълните и да се насочва през водата към тях без да се отклонява от курса си и без да изменя формата си, той събра последните си резерви и дръпна греблото с такава сила, че то се счупи в ръцете му.

Но лодките вече докосваха Уастрел с носовете си и моряците се изкатериха по веригите, оставяйки лодките на произвола на съдбата. Санча се озова на кораба на рамото на Конан, увиснала като труп и безцеремонно бе стоварена на палубата, а барачът хвана руля, извиквайки заповедите си на оскъдния екипаж.

По време на скорострелно развилите се събития той бе поел лидерството и те инстинктивно му се подчиняваха. Те залитаха като пияници, увиснали на въжетата, за които се бяха хванали механично. Веригата на котвата неприбрана плесна във водата, платната се разтвориха и опънаха под надигащия се вятър. Уастрел затрепери, разтърси се и величествено се понесе по вятъра. Конан погледна в посока на брега: като изумрудено зелен език една лента се подаде за миг над водата, на едно гребло разстояние от кила на Уастрел. Погледът му се придвижи от края на езика, по цялата дължина на трепкащата зелена струя, която излизаше на плажа и изчезваше в далечината над хълмовете за да се разтопи в синевата.

Барачът, който вече беше успокоил дишането си, погледна ухилено задъхания си екипаж. Санча се беше изправила до него и по бузите й се стичаха истерични сълзи. Панталоните на Конан бяха подгизнали от кръв, поясът и ножницата му бяха изчезнали, а мечът, който беше забил до себе си в палубата, беше нащърбен и покрит със засъхваща кръв. Черната му грива беше сплъстена от съсирена кръв, а едното му ухо висеше полуоткъснато от главата. Ръцете, краката, гърдите и раменете му бяха покрити с отоци и драскотини, сякаш се беше борил с пантера. Но той се усмихваше, застанал на пружиниращите си крака и въртеше руля с опиянение от своята мощ.

— Сега какво? — запита хълцащото момиче.

— Ще търсим плячка из моретата! — засмя се той. — Скапан екипаж наистина, сдъвкан и изподран на парчета, но те могат да се справят с кораба, а и екипаж винаги може да се намери. Хайде, момиче, дай ми целувка!

— Целувка — извика тя истерично. — Ти мислиш за целувки в такъв момент?

Смехът му се разнесе над плющенето на платната, той я вдигна седнала на ръката му и я млясна звучно по червените устни с наслаждение.

— Мисля за Живота! — извика той. — Мъртвите са си мъртви и което е минало, е забравено! Аз имам кораб, екипаж, момиче с устни като вино и това е всичко, което някога съм искал. Оближете си раните, момчета, и отворете буре с пиво. Ще работите на този кораб, както никога не ви се е случвало по-рано. Пейте и танцувайте, докато паднете, дяволите да ви вземат! Майната им на празните морета! Ще потърсим води с богати пристанища и търговски кораби, натъпкани с плячка!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.